Els neocastells medievals de la Mallorca turística
A partir dels anys 60 el franquisme promogué la construcció d’edificis que exaltaven el passat heroic de la Corona de Castella. Serviren per acollir hotels, restaurants o fàbriques de vidre. A ca nostra, els més vistosos s’ubicaren al costat de les rutes a les coves turístiques
El Foro de Mallorca, situat als afores de BinissalemIsmael Velázquez
PalmaA Mallorca, el boom turístic deixà grans mostres d’arquitectura al servei de la felicitat capitalista. La seva petjada es pot apreciar al Museu de Porreres en l’exposició Coves i neocastells. Thematic park (entre ficció i biopoder) –hi serà fins al 6 d’octubre i després també es podrà veure al Menorca Doc Fest. És obra de l’artista palmesana Marijo Ribas, que ha tingut el suport d’una beca de creació de l’Institut d’Estudis Baleàrics. “El meu interès –diu– radica en l’impacte mediambiental, paisatgístic, social, identitari i polític d’aquests dos tipus d’espais d’oci i de consum domesticats per un nou conqueridor, el turista”.
A mesura que s’anaven batent rècords en l’arribada de visitants, el franquisme ideà iniciatives per garantir-los una estada més entretinguda, que reportàs encara més divises. A partir, sobretot, dels anys seixanta s’apostà per la construcció a les zones costaneres de castells medievals. S’idearen per acollir espais formats generalment per un local vinculat a la indústria artesanal local, un punt de venda de souvenirs i un restaurant. Eren edificis integrats dins la coneguda arquitectura falsejada. “Tanmateix –avisa Ribas–, d’arquitectura falsejada n’hi ha hagut tota la vida. N’és un exemple el castell de Bendinat, a Calvià. Els seus propietaris, de família noble, el construïren a principi del segle XIX, emulant l’arquitectura centreeuropea medieval. També és un pastitx com els neocastells del boom turístic, però amb acabats molt més bons”.
Aquelles noves fortaleses, sovint d’estètica kitsch, poc tenien a veure amb les històriques de l’illa com el castell de Bellver i el santuari de Sant Salvador de Felanitx. “Es volgué ficcionar –apunta la investigadora– una espanyolitat hegemònica amb construccions que exaltassin el passat heroic de la Corona de Castella. Amb aquest mateix objectiu, la dictadura també promogué, a l’interior d’Espanya, la recuperació de castells reals com a paradors nacionals i espais simbòlics”.
Els fonaments d’aquell exòtic paisatge urbà ja s’havien fixat en acabar la Guerra Civil. El 1939 tingué lloc al monestir d’El Escorial de Madrid el Congrés d’Arquitectes Falangistes. L’objectiu era establir les directrius de la nova arquitectura espanyola, que s’havia d’inspirar en el regionalisme castellà. De Mallorca hi assistiren els arquitectes Gabriel Alomar, Francisco Casas, Enric Juncosa, Carlos Garau i Francisco Cases. “El 1945 –assenyala Ribas–, la fi de la Segona Guerra Mundial representà el final de l’arquitectura feixista a escala internacional. L’aïllament de la dictadura franquista intensificà la tendència cap al regionalisme”.
Hotel Es Pas, a Llucmajor.Marijo RibasMenestralia va ser construït el 1965 a pocs quilòmetres de les coves de Campanet.Marijo Ribas
A Mallorca, l’artista ha documentat una trentena de neocastells medievals, però assegura que el nombre és superior. Encara que n’hi ha a finques de particulars, els més vistosos s’aixecaren a la part més plana i àrida de l’illa amb una clara vocació comercial. Eren com un oasi que actuaven de decorat perfecte dels voltants de les dues principals carreteres per visitar les coves turístiques. Al Raiguer, hi havia les coves de Campanet, obertes al públic el 1948, i al Llevant, tres més, que es començaren a explotar a principi del segle XX: les del Drac i les dels Hams (Manacor) i les d’Artà (Capdepera). “Es volia –recalca Ribas– captar l’atenció del turista, vist com un transhumant contemporani, que ja no es desplaça per qüestions de necessitat, sinó de plaer. Se li construïa un relat del desig perquè fes aturades en el camí. Eren aturades com els ‘edificis-anunci’ que hi ha als Estats Units a la famosa avinguda de Las Vegas, l’Strip”.
El Foro i Menestralia
Milers de postals immortalitzarien aquells nous centres del biopoder, terme encunyat pel filòsof francès Michel Foucault (1926-1984) per referir-se a la capacitat dels estats moderns per gestionar la vida dels ciutadans. A l’entrada, disposaven d’un enorme aparcament per facilitar als autocars el desembarcament de turistes àvids de productes Typical Spanish. A final dels cinquanta, els que es dirigiren a les coves de Campanet ja es pogueren aturar al Foro de Mallorca, situat als afores de Binissalem. El seu impulsor, l’empresari Miquel Llompart, va ser el precursor dels grans centres de lleure de les Balears.
El Foro, tal com era conegut popularment, trencà esquemes: tingué el primer museu de cera –amb figures com la del divulgador Félix Rodríguez de la Fuente i la del rei Joan Carles–, la primera pista de buguis, el primer parc aquàtic i la primera piscina de bolles a imitació de les americanes. A partir de final dels seixanta fou l’espai emblemàtic de ‘Bodas, bautizos y comuniones’. Molts treballadors del Raiguer que havien prosperat gràcies a la indústria del calçat pogueren veure complit el somni de viure la fantasia de ser un príncep per un dia.
Als anys setanta, el complex binissalemer rebria la visita d’estrelles espanyoles del moment com Manolo Escobar, Sara Montiel, El Fary i Bertín Osborne. Als vuitanta, l’oferta es completaria amb la discoteca Bruixes. A final d’aquella dècada, tanmateix, s’inicià la decadència del recinte a causa de la competència del sector –avui, després d’un frustrat projecte de geriàtric de luxe, està totalment abandonat.
El 1965, l’artèria viària de Mallorca tindria un altre neocastell medieval per al consum, Menestralia, aixecat a pocs quilòmetres de les coves de Campanet. Gabriel Mateu Mairata, que després seria batle falangista del municipi, l’encarregà a l’arquitecte del moment i curiosament una de les veus més crítiques del boom turístic, Josep Ferragut –moriria assassinat al cap de tres anys sense que s’obrís cap investigació sobre el seu crim.
A part de restaurant, Menestralia acollí un museu i una fàbrica de vidre bufat amb demostracions per als turistes. El nom del local ja indicava la voluntat de recuperar l’ofici de menestral, de l’artesà que fa treballs amb l’ajuda d’instruments. El conjunt fou inaugurat per Carmen Polo, la dona de Franco. Eren els anys en què la dictadura no escatimava esforços per promoure la indústria que li permeté oblidar l’estèril autarquia amb Manuel Fraga com a ministre d’Informació i Turisme (1962-1969). Avui només funciona com a restaurant.
Can Alorda i Gordiola
El 1969, prop d’Algaida, l’‘edifici-anunci’ medieval de camí a les coves del Llevant seria la fàbrica Can Alorda. Estava especialitzada en pell i en degustació de licors –una franquícia estrangera l’acaba de reconvertir en un celler de vi. L’agost de 1977, a 200 metres de distància, li sortiria la competència de la fàbrica de vidre bufat Gordiola, amb un interessant museu de la indústria, encara obert. Era d’una família catalana que des del segle XVIII tenia el taller a Palma que imitava el procés artesanal de Venècia, el bressol del vidre. Amb el nou emplaçament a l’extraradi pretenia treure profit de la ‘gallina dels ous d’or’. Les cròniques parlaven d’una “majestuosa mola medieval” cridada a convertir-se en el “més fabulós complex artesanal d’Espanya”. A l’acte d’inauguració hi assistiren la reina Sofia i els seus fills, que es trobaven de vacances a Marivent. A Algaida, amb Can Alorda, Gordiola completava la ruta turística iniciada als anys cinquanta amb el restaurant Cal Dimoni, que, com a reclam, tenia el ball dels Cossiers.
Postal de l'hotel Es Pas.Arxiu
Megapark
Un neocastell d’aquells anys de desenvolupisme que només serví de restaurant i que continua en funcionament és El Castillo del Bosque. S’aixeca enmig d’un pinar entre Felanitx i Portocolom. La llegenda deia que el fantasma del castell feia entrar gana als visitants en arribar a la rotonda que té al davant. Un altre que encara serveix menjar és Los Melones, a Vilafranca de Bonany. També hi hagué hotels que adoptaren la forma de fortaleses medievals. Fou el cas de l’hotel Es Pas, a Llucmajor, propietat d’un holandès. El 1968, un obrer hi descobrí la cova del Pas de Vallgornera mentre excavava un forat negre per a les aigües brutes. Curiosament nomia Tomeu Covas. Avui l’establiment està abandonat. És un vestigi més de la narrativa del luxe del boom turístic.
Un dels darrers edificis de l’‘arquitectura falsejada’ que s’ha obert a Mallorca és la discoteca Megapark, situada a primera línia de l’Arenal. Representa un castell bàvar en runes. L’interior, però, és una simple nau que poc té a veure amb el món medieval. Fou inaugurada el 2001 per l’empresari Bartomeu Cursach amb l’entrada de l’euro com a moneda única. “És –conclou l’artista Marijo Ribas– el perfecte exponent de l’arquitectura dels vencedors, que estava alineada amb el públic alemany de la zona a qui anava dirigit. El franquisme havia fet el mateix durant el boom turístic amb els neocastells, símbols de l’espanyolitat hegemònica”.
Dins l’imaginari col·lectiu de Mallorca, un dels personatges més coneguts és el Comte Mal, un noble del segle XVII que responia al nom real de Ramon Burgués-Saforteza. Nascut a Palma, tenia el títol de comte de Santa Maria de Formiguera. El sobrenom li venia pel caràcter despietat que demostrarà amb les cavalleries del municipi de Santa Margalida. Morí a 76 anys a la finca familiar del Galatzó (Calvià).
El boom turístic no dubtà a explotar la figura d’aquell sinistre noble. A la dècada dels setanta, donà nom a un famós neocastell convertit en restaurant a la finca de Son Termens, a Bunyola, propietat de la família Zaforteza Dameto. L’esporlerí Pep Alemany, de 66 anys, recorda molt bé el dia de la inauguració del recinte: “Jo tenia 14 anys i hi vaig començar a treballar gràcies al meu padrí jove, que n’era el subdirector. Aquell món ple d’estrangers em fascinà”.
El restaurant del Comte Mal estava situat a la part baixa de la finca de Son Termens. A dalt, a les cases antigues, hi havia un altre espai on es feien barbacoes com a l’altre establiment turístic del moment, Son Amar, no gaire lluny. Cada nit d’estiu el neocastell congregava un miler de comensals disposats a reviure la màgia del món medieval. Poc importava que el Comte Mal fos de l’edat moderna. “L’entrada era molt cara, però valia la pena –recorda Alemany, que hi serví fins als 24 anys. La gent entrava i s’asseia en una mena de grades de futbol amb taules”. Sempre hi havia el mateix menú: “Brou dins uns plats de ceràmica de colors i pollastre que havien de menjar amb les mans. Perquè se les rentassin, a devora tenien un platet amb aigua i un tros de llimona”.
Aquell espectacle no només era gastronòmic: “Mentre sopaven, davant hi havia una pista d’arena que primer acollia actuacions de balls de Cossiers i d’altres danses. Després sonava la música de la pel·lícula Ben-Hur [1959] per donar entrada a cavallers amb indumentària medieval. N’hi havia quatre, de color blau, vermell, verd i groc. Tots eren estrangers que havien fet d’extra a les pel·lícules de l’oest que aleshores es rodaven a Almeria”. El moment més esperat era el duel final. A dalt del públic, hi havia una taula presidida per una parella d’actors que interpretaven el Comte Mal i la seva esposa. “Quan un cavaller simulava matar l’altre, dirigia la mirada al comte i aquest cridava ‘No’. Amb aquell perdó s’acabava la funció i, com a colofó a l’àpat, es repartien bunyols entre els assistents”.
El Comte Mal tancà les portes a la dècada dels vuitanta. El comprà un empresari canari que dugué l’espectacle primer a les Canàries i després a Benidorm (Alacant). Ara el recinte només acull esdeveniments socials com noces i comunions. A principi dels vuitanta, el mallorquí Perico Montaner tingué pipella per exportar a l’estranger aquell parc temàtic de la Mallorca turística. Amb l’empresa Medieval Times aixecaria neocastells a nou punts dels Estats Units i un al Canadà. Les seves justes medievals encara tenen un gran èxit de públic.